Ingens minnesbild är felfri eller komplett.
- Vi blandar ihop saker. - Jag är ledsen.
Vi tappar greppet om tiden. Vi är på ett ställe...
- Du prioriterar din karriär. - Ja.
- ...och sen på ett annat. - Jag gav mig för din skull.
Allt känns som ett enda långt ögonblick.
Du skulle bli extraordinär.
Tänk dig besvikelsen när jag vaknar efter fem år
och upptäcker att du är helt vanlig.
Som min mamma brukade säga: "Karusellen stannar aldrig."
- Min åsikt... - Jag måste få bukt på infektionen.
- Om jag inte opererar... - En i taget!
- Meredith? - Pierce sökte mig.
- Jag behöver råd. - Sök Webber.
- Pierce, berätta din sida. - Jag måste få bort infektionen.
Annars kommer hjärtat att stanna.
- Hon är min patient. - Jag förstår.
- Om ventrikeln spricker går det illa. - Om du börjar så dör hon.
Annars blir hon hjärndöd. Abscessen ligger mot ventrikeln.
Det kan leda till hjärnödem.
- Så båda jobbar mot deadline... - Vi märker när hennes hjärta stannar.
- Grey, vad säger du? - Jag håller med Pierce.
- Titta på hjärnan. - Jag gjorde det.
- Låt mig visa. - Jag vet. Du lärde upp mig.
Det räcker! Vi går och pratar med patienten.
- Jag fick en rotfyllning. - Hon har haft ont.
- Sånt gör ont. - Du borde ha sagt till.
Hon svimmade i går och har feber.
Holly, du fick en infektion: så kallad nekrotiserande mediastinit.
Den spred sig genom halsen till utrymmet där hjärtat sitter.
- Febern beror på infektionen. - Även hjärnan är drabbad.
- Vi måste lösa det. - Ska hon opereras i hjärnan?
- Ja. - Och i bröstkorgen.
- Vad är det ni säger? - Du svarar inte på antibiotika.
Jag beställer en CT för att avgöra var vi ska börja.
Vi fattar ett beslut snart.
- Edwards? - Hej.
- Vad gör du här? - Jag gillar fosterkirurgi.
Dr Webber låter mig göra ultraljud.
- På mig? - Om det är okej.
Nej, det går bra! Du måste ju lära dig...
- ...på mig. - Jag måste inte.
- Vi vill inte veta könet. - Okej.
Okej, där är fötterna och tårna.
- Han sitter i skräddarställning. - Ja, han gör så...
- Herregud! Du sa "han". - Nej, det gjorde jag inte.
- Jag sa ju att jag inte ville veta! - Förlåt! Det var en nybörjarmiss.
- Hur går det... - Hej!
- Vad händer här? - Jag övar.
Okej. Låt henne inte veta könet.
Barnet sitter i skräddarställning, precis som förra gången.
- Förra gången? - Hej på dig... du där.
Jag hinner inte luncha i dag. Jag beklagar.
Torres ska få en av våra killar på benen!
Vad roligt! Lycka till.
Nu ljög jag för min man. Ett bra sätt att inleda föräldraskapet.
- Tack, Edwards. - Vi är inte klara.
Jo då.
Du ligger långt före, Rick. - Du får skynda på, Jordan.
- Va, har vi redan börjat? - Nu är det kamp!
- Han slår inte mig! - Jag lär stå upp först.
- Får han säga så? - Vad kallade du mig? "Fenomenal"?
Ni får varsitt ben. Det är ingen tävling.
Det är inte lika roligt.
Hetsar du dem? Jag har medlat hela dagen.
- Det här är onödigt. - Det var min idé.
De måste behärska VR-benet först. Det är en kul tävling!
- Hetsa dem inte. - Vi är så nära, Owen.
En av dem ska gå i dag!
- Ja! Där fick du, Schultz! - Grattis.
Jag behöver inte hetsa dem. De är såna.
Okej, Carter. Är du redo att gå?
Det är ett enkelt ingrepp. Jag börjar. Robbins, du får skära.
Gud, vad gott! Har ni provat "Banana Clambake"?
Nej, särskilt inte på morgonen. Ni är uppåt i dag.
Varför inte? Livet är kort, och jag kan äta vad fanken jag vill.
- Visst, det förtjänar ni. - Och ändå är ni så slank!
Knip igen, Graham.
- Jag gör i ordning. - Det var det värt.
Jag vill hinna med alla smaker innan jag dör.
- Säg inte så. - Slappna av.
Jag vet inte var jag har er!
- Jag har sagt... - Ingenting!
Ni sa att ni har en hjärntumör. Är ni gift?
Sån är inte vår överenskommelse. Du får inte veta sånt.
Vem är närmast anhörig? Vem ska jag ringa?
Du är så enerverande!
Jag är skild. Inga barn. Gift dig med jobbet, Robbins.
Så ni har ingen familj...
Jag har jobbet och dig och Graham.
Gud, vad patetiskt!
Vad är det för slags tumör? Kan den påverka motoriken?
- Du behöver inte veta mer. - Jo, det behöver jag.
Robbins, jag har erfarna hjärnkirurger som behandlar mig.
Dina frågor är rena integritetskränkningar.
Sluta! Släpp det.
Den är alltså inoperabel...
- Enligt vem? - Du har tappat fokus. Gå.
- Graham får ta över. - Okej.
- Dr Shepherd? - Jag är upptagen.
- Jag blev ombedd att tala med er. - Jag hinner inte.
Dr Shepherd...
Jag blev ombedd av presidenten. Vi sågs aldrig när ni var i Washington.
Jag är presidentens assistent.
- Jaså? - Det gäller hjärnkartläggningen.
- Vi har diskuterat det. - Ja. Ni tackade nej.
Han gillar inte att få nej...
Han tycker ni är skyldig honom ett samtal till.
- Och det kunde inte lösas per mejl? - Jag väntar här.
- Har ni redan börjat? Med bröstkorgen? - Vi kom hit först.
Jag kan vänta.
Okej, ta det varligt.
- Det är svårare än i simulatorn. - Du vänjer dig snart. Håll fokus.
- Hur känns det? - Otroligt! Men jobbigt.
Om jag fick en dollar varje gång du sa så!
- Käften, Schultz. - Han är avis.
Vänta du bara!
- Jag klarar det. Du kan släppa. - Okej.
- Ramla inte nu. - Schultz.
Härligt!
- Får jag ta trappan? - De tror inte du klarar det.
- Jag klarar det. - Nej, gör det inte.
Jordan!
Vi behöver en hjärnkirurg!
Jag är rädd att det är en hjärnblödning.
Han klarar sig väl? Han är min bästa kompis.
Vi tar hand om honom. - Stanna här. Du har gjort nog.
Det är mitt fel. Jag hetsade på honom.
- Får jag se kärlen? - Behövs det?
- Vi behöver dem. - Tycker ni.
Jag kommer snart.
- Derek, varför säger du emot oss? - Ledsen. Jag tycker att du har fel.
- Hon bad mig om råd. - Och mig.
Hon trodde väl att du kan övertala mig.
Jag vill se perikardium.
Hej! Kolla...
Kolla! Vi äter inte ens ihop! Grey är i min säng.
Jag brukade äta med min kille. Är jag hemsk?
- Jag gjorde ultraljud på April Kepner. - Det var värre.
- Det kunde ha varit ditt barn. - Tyst. Jag har säkert fel...
...men jag tror att det är nåt fel på deras barn.
- Din man är bra envis. - Han gör det för att reta mig.
Det är inte du som är envis? Du kan vara det.
- Höll hon med för att reta honom? - Nej, du har rätt.
Men jag kan inte övertyga honom.
- Jag ringde för att du är bäst. - Det är du som är envis.
- Vad är det med dig? - Inget.
Min patient är skadad, och jag är skild igen.
Jag förstör allt jag tar i.
"Inget" betydde alltså "allt".
Bilderna är klara.
Du kommer att få nackspärr.
- Vad menar du? - Du låtsas inte stirra på Pierce.
Ditt vänsteröga är på väg att hoppa ut.
Vad ska jag göra? Jag bad om ursäkt-
- men nästa steg är hennes. Jag får helt enkelt vänta.
Bra idé! Sitt och stirra, som ett äckel.
Du kommer att få åderförkalkning och besöksförbud.
- Vad är det där? - En grönkålssmoothie.
- Det är nyttigt! - Det liknar galla.
- Det smakar ungefär lika gott. - Jag håller mig undan Pierce.
Richard, har du tid att titta på en sak?
- Hur ser det ut? - Flera blödningar och ödem.
- Jag vet mer efter operationen. - Sök mig när du är klar.
Jag borde förklara... det hon sa förra veckan.
- Du måste inte... - Jag var beroende.
Jag blev ren, men för två år sen fick jag återfall och tog oxykodon.
Jag injicerade och en vän gick bort. Jag har varit ren sen dess.
- Derek berättade, så du måste inte... - Jag respekterar och gillar dig.
Jag vill inte bygga arbetsrelationer på Derek Shepherds rykte.
Jag vill förklara det själv. Det är ett val, att behålla mig.
- Jag är en risk. - Det är vi alla.
Alla bär på nånting. Jag har också ett förflutet.
Det yttrar sig annorlunda, men jag kämpar med det varje dag.
Jag antar att du gör likadant, så länge inget tyder på annat.
- Okej? - Okej.
- Vi måste ta bort vävnad i halsen. - Vi borde ha börjat.
- Du hjälper väl till? - Självklart.
- Vad säger din man? - Han lär hålla med.
Är det hon med mediastinit?
- Vilken enorm infektion! - Det har gått fort.
- Har läget förändrats i hjärnan? - Nej.
Det är knivigt. Vi får prata med Derek.
- "Vi"? - Vad gör du här?
- Derek ville ha ett andra utlåtande. - Ja, bara det inte är från mig!
- Gör det! - Det vore fel. Jag klarar det inte.
- Kan du göra det? - Vad?
- Jag kan inte berätta. Det är hemskt! - Vad gör jag här i så fall?
Hej, doktor Robbins här.
Jag är Amelia Shepherds fellow på Grey Sloan.
Jag ringer angående en patient, Nicole Herman. Jag kan vänta.
Är hon? Jättebra. Hennes neurologiska journal ska skickas till dr Shepherd.
Ja, historia, röntgen...
Kan du inte bara skicka allt? Ja, c/o Robbins.
Tack. Tack så mycket.
Tack för att du tar dig tid. Jag går rakt på sak.
Jag skulle inte åka hem utan ett ja från dig.
Jag har en hund som lär svälta, så jag måste hem. Hjälp mig.
- Vad är det för hund? - En springer spaniel.
Jag vill hjälpa dig, Deborah. Att tacka nej var det svåraste jag har gjort.
Jag gjorde det valet för min familj. Jag vet att han förstår det.
Ja. Det är bara så svårt att säga nej till honom.
Jag vet, men jag gjorde det. Och jag vet att det går.
Lycka till.
Hej. Har du fått nåt till dr Shepherd? Det kan vara adresserat till dr Robbins.
- Letar du efter den här? - Ja, precis. Tack.
Är det vår Nicole Herman? Dr Herman? Vad står på?
- Visst är det illa? - Det är enastående.
En stor, jäkla hjärntumör. Ser du hur den växer? Som en perfekt fjäril.
Den börjar i pannloben och sträcker sig nästan till hypotalamus.
Det är verkligen vackert.
- Uppvisar hon symtom? - Nej, men...
Vad skulle det vara för symtom?
Åh, det kan vara vad som helst. Yrsel, huvudvärk-
- synnedsättning, opassande sexuellt beteende, trötthet...
Trötthet? Hon sms: ade att hon behövde vila en stund.
- Vem mer vet om det här? - Alla som behöver veta det.
Hon föredrar att vi är diskreta. Håll det för dig själv.
Självklart. Jag är tyst som muren.
Vi ses.
Utifrån det vi vet vill vi operera Holly nu, för att lindra bröstinfektionen.
- Var det inte tal om hjärnoperation? - Vi kan inte vänta.
- Jag har ont i halsen... - Inget vatten före operationen.
- Jag vill bara hem, mamma. - Gör det ni tror är bäst.
Dr Pierces sätt är det bästa. Först infektionen, sen hjärnoperationen.
Holly? Holly? - Vad är det som händer?
- Gå undan, tack. - Holly?
Luftrören är blockerade och vi kan inte intubera. - Förbered nödtrakeotomi!
- Shepherd sa att han ligger i koma. - Tidiga tecken på bråck.
Det går inte att se hur djup skadan är och han tycks inte återfå medvetandet.
- Jag sa ju det. - De pressade varandra.
Du borde ha hindrat honom. Du vet inte vad fara innebär för dem.
Jordan är 22 år och ombeds att desarmera bomber på köpcenter.
Det är fara. För dem.
På ett ögonblick måste de avgöra om den de ska skjuta-
- är en beväpnad upprorsman eller ett skolbarn med en mobil.
Så, nej, de förstår inte faran med att gå uppför en trappa.
Du borde ha hindrat honom.
Dr Herman? Dr Herman, jag...
Robbins. Upptagen.
Förlåt.
Trakealtub och vidgare.
- Vad hände? - Vi fick göra en trakeotomi.
- Därför ska hon opereras. - Derek har rätt.
- Steroiderna kan ha spräckt abscessen. - Hon har lågt blodtryck.
Jag har varit här längre än du.
Du bad om ett råd, men struntade i det. Vi gör det här.
- Ta över. - Boka en operationssal.
- När hon är stabil, tar jag över. - Derek, du kan inte...
Det handlar bara om den här flickan.
Om vi inte gör det, får hennes mamma sköta henne resten av hennes liv.
Jag vet vad jag gör. Du utnyttjar din ställning, fast du inte kan det.
Det är dr Pierces patient.
Hon är avdelningschef. Det är hon som bör utnyttja sin ställning.
Vad vill du göra, dr Pierce?
Vi tar upp henne.
Hur länge har det där pågått? Var det bara i dag?
Det är mer än en gång. Du är avundsjuk.
- Du får sluta. Du utnyttjar henne. - Ursäkta? Hon är i maktpositionen.
- Hon föreslog det. Jag håvar in poäng. - Usch, lägg av.
- Dr Robbins. - Prova själv. Hon är öppen för förslag.
Du måste titta på det här ultraljudet. Är det där vad jag tror?
- Visst är det inte? - Jo, det kan vara typ II eller III.
- Vad är det? - Jag borde inte säga det. Eller?
Det är April Kepners foster. Jag har inte sagt nåt. Jag ville vara säker.
Säg inte det till nån av dem. Jag frågar... Herman.
- För vi kan ha fel. - Jag hoppas det.
Jaha... vad händer nu?
Tja... ta tid på dig, så får du prova att gå när du är redo.
Jag är redo när Jordan är vaken. Han är först. När kan han gå igen?
Vi vet inte när han vaknar. Det kan ta dagar, månader...
- Jag tänker inte ge upp. - Om vi har tur...
Jag vet hur hemskt det känns. Det gör jag.
Men du ska inte ge upp tanken på att du ska gå igen. Det vill inte Jordan.
Inte? Vet du vad han vill? Han är min bäste vän.
- Jag menade inte så. - När jag kom hem för rehabilitering...
...var jag redo att ge upp. Jag ville ge upp varenda dag.
Men Jordan... Han hade en larvig plastfotboll.
Han kastade den på mig när jag klagade.
Rakt i ansiktet. Hårt.
Och för varje dag blev jag lite bättre. Tills jag kunde kasta tillbaka bollen.
Han räddade livet på mig.
Han ska vakna. Och då ska han inte se att jag... stal det som är hans.
- Det han var förtjänt av. - Vi vet inte...
Vad är vi för er? Sopor?
Han är trasig, så då kastar ni bort honom och tar nästa? Aldrig i livet.
- Han ska vakna. - Rick. Rick!
Mår du bra?
Snart. Snart.
Kan vi låtsas att allt är bra mellan oss?
- En liten stund, bara. Det vore skönt. - Visst.
Det känns som om allt går fel, och jag vet inte vad jag ska göra.
Det känns... som om varenda sak jag gör, är fel.
Det löser sig. Det gör det.
För dig med.
Tack.
Saknar du mig? Över huvud taget?
Så klart.
Bara inte... tillräckligt.
Infektionen är djupare än vi trodde. Hur är det?
- Den sitter fast på aortan. - Försiktig. Det sitter fast här.
- Det vore lättare utan de där två. - Jag vet.
Det kan bildas bråck i flickans hjärna nu.
Hon tror att jag motarbetar henne, och jag har gett henne skäl för det.
Men det handlar inte om det nu. Jag lovar.
Jag vet.
Och jag vet hur frustrerande det är när nån ser en på bara ett sätt.
De är båda så lika sina mammor. Du satte verkligen dit mig. Med Pierce.
Först middagen, sen det här... Det inser du, va?
Pulsen sjunker. Perikardit. Jag måste skrapa ren hela hjärtsäcken.
Torra kompresser och en skalpell.
- Tittar de än? - Lita på det.
- Hej. Kan ni titta på ett ultraljud? - Sen. Jag måste göra ett kejsarsnitt.
Ursäktar du oss?
Pratade du med Graham?
- Pratade du med Graham? - Jag var orolig.
Jag har nog inte många orgasmer kvar, säkert färre än antal glassmaker.
Jag kan inte avvara nån. Sluta stjäla mina orgasmer.
- Jag ville inte... - Sluta inkräkta på mitt privatliv.
- Du ska inte oroa dig. - Det ligger i min natur. Och ni är sjuk.
Jag vill hjälpa. Jag värnar om er och patienterna och såg er och Graham.
Graham? Var inte det ett symtom? Och det strider mot sjukhusets regler.
När ens tid löper ut om fem månader, finns det många regler man skiter i.
Graham är en obetydlig kirurg och en idiot.
Men han är ung, snygg och väldigt vältränad.
Det du såg var inte ett symtom på en tumör, utan på att snart dö.
Jag tänker ligga med så många Grahams som möjligt.
- Och jag stöder det helhjärtat. - Kejsarsnitt. Kom igen.
- Du skickade ett SOS. - Beror det på mig?
Minns du aldrig vad man pratar om? Alltså, jag och Derek och patienten.
Lägger jag mig i för att det är han?
Jag pratade med en mamma om att sonen har skolios.
- Ge mig två minuter. - Okej. Och slagga inte hos mig i kväll.
Vi räddade patienten från organsvikt, men hon kan ha fått en hjärnskada.
Han var kanske inte ett envist svin. Tänk om det berodde på mig.
Stryk Shepherd ur ekvationen. Om det gällde nån annan, som jag...
- ...eller nån jätteskicklig som Bailey? - Skulle du ha fattat samma beslut då?
- Tack. - Visst. Och ta dig nånstans.
- Jag opponerade mig mot Pierce. - Skulle du inte hålla dig undan?
Jag misstolkade situationen. Jag trodde att det var en konsultation.
- Shepherd drog över mig igen! - Oj, det låter inte trevligt!
- Vart ska du? - Upp. Jag måste ju gå en miljard steg.
Och jag tar steg i helt fel riktning. Jag får nog be Pierce om ursäkt.
Du har sagt förlåt så att det räcker. Du är en bra man, en skicklig kirurg.
Slå inte knut på dig själv för hennes skull! Du förtjänar bättre.
- Tänk om jag har sabbat alla framsteg. - Nu räcker det!
Det räcker med grönkålssmoothies, trappor och snack om Pierce.
Det är hack i skivan!
Förlåt. Det är min grönkålsilska som snackar. Men jag har inte fel...
Sluta följa efter mig!
- Shepherd, du hade sökt oss. - Ja. Jordan är vaken nu.
- Tack och lov! Vad skönt. - Han är vaken men inte kontaktbar.
Inga nya blödningar, men vi vet inte om han återfår alla kroppsfunktioner.
- Har han nån, utöver vännen? - Föräldrarna i Florida är på väg hit.
Hunt, får jag prata med dig?
- Du har väl nån? - Vad menar du?
Alltså, du försöker ju...
Det är tufft att göra det helt ensam. Men du har ju Meredith och Derek...
Precis. Och mina möten.
- Jag kämpar på. Det är så man gör. - Ja...
Du själv, då?
- Har du nån? - Jag... det... Det är lugnt.
Jag vet, men du bor ju där i den lilla plåtlådan i min brors trädgård.
Jag säger jämt att jag ska flytta, men jag är kvar och följer dramat.
Säg bara till om du behöver nån.
- Jag finns ju här. - Tack.
Och tack för lägesrapporten.
Jag klarar det inte. Jag måste backa.
Från programmet, veteranerna... Du hade rätt. Jag känner dem inte.
- Jag förstör ju bara deras liv... - Det var en olyckshändelse.
Rick fortsätter inte förrän Jordan är okej, och det blir han kanske inte.
Jag kan inte bara strunta i Rick och gå vidare till nästa.
Lägger du av för att det blev jobbigt? Helt oacceptabelt! Man får kämpa på.
Du ska inte släppa programmet eller Rick. Få tillbaka honom.
- Och ge honom falska förhoppningar? - Fyll honom med vanligt hopp, då!
Okej. Jag fattar. Sluta kasta fotbollen i ansiktet på mig.
Va?
Det var inget. Det funkade!
- Jag ska göra en neuroundersökning. - Operationen gick ju bra...
- Vi måste titta på hjärnabscessen. - Har hon en hjärnskada?
- Han ska bara dubbelkolla. - Följ mitt finger.
Krama det ordentligt.
Krama det nu.
Är allt som det ska?
- Dr Shepherd? - Såvitt jag kan bedöma...
Vi kan väl förresten fråga henne. - Holly, hur mår du?
Hon ska opereras i morgon också, men det lär inte bli några problem.
Tack ska du ha.
Doktorer...
Snyggt jobb med moderkakan. Du måste dock jobba på stygnen...
- Nu? - Ja. Vi vill visa er ett ultraljud.
Robbins tror att vi har fel.
Kan du inte tolka ett ultraljud? Det är som en kock som inte kan koka vatten.
Berätta bara vad jag har här.
Vad tror du själv? Jag vill veta vad du tror.
- Osteogenesis imperfecta. - Hur lyder definitionen?
En missbildning som gör att barnets ben lätt bryts helt utan anledning.
I allvarliga fall kan man se frakturerna in utero.
- Vi måste ha fel. Det är ju så ovanligt. - Varför misstänker du det?
Huvudstorleken och mineraliseringen, samt korta lårben som inte har vuxit.
- Prognos? - Det är därför jag frågar er.
Det är tragiskt. Om det är typ II och barnet överlever förlossningen-
- brukar det bara leva i ett par dagar eller veckor.
- Robbins, är det nån du känner? - En vän.
Jag beklagar verkligen.
Vi måste kunna göra nåt. Vad kan jag göra...?
Finnas där för henne.
Edwards!
- Jag förlåter dig. - För...?
För att du råkade avslöja könet på lill-Buddha. Jag var en idiot.
Det är kul att veta det. Jag ska berätta det för Jackson i kväll.
Jaha! Tja...
Förlåt.
Det är som sagt verkligen ingen fara.
- Vilket engagemang! - Varje steg räknas.
- Dr Webber! - Nämen, titta! Be inte om ursäkt nu.
Du tog Shepherds parti i dag. Varför?
Pierce, det var som en slantsingling, men det var ju kul att din sida vann.
Jag vill inte höra: "Bra där!"
Tyckte du inte att bröstskadan krävde akutvård?
Jovisst! Men det var ett moment 22, så jag gjorde en risk-/nyttoanalys-
- spaltade utfallsmått, biverkningar... Det blev en rätt kvantitativ lista.
Den är så klart inte ofelbar, men den brukar stämma.
- Kan jag få se den? - Nej. Jag gör den i huvudet.
- Allt det där...? - Tja, jag har ju många års träning.
Det vore jättespännande att få gå igenom listan, om du har tid.
Nu funkar det inte så bra, men...
Vi kan kanske ses i morgon bitti och ta en kaffe ihop.
Hemskt gärna. Tack.
- Skynda dig! - Vänta. Det är Meredith.
- Hon och Shepherd strular. - Vill du vänta på henne?
Hon kan få skjuts hem till oss, så slipper hon ta sig dit senare.
Du kan natta henne, lägga en mintpastill på kudden...
Hon är jämt i vår säng, och Arizona står i duschen.
- Det känns som att bo i kollektiv! - Äh, lägg av!
- Det är ditt hus också, sa jag ju. - Så säger du visst till alla tjejer.
Dörren har alltid stått öppen. Jag var välkommen fastän Mer hatade mig.
När folk krisade så kom de dit. Det borde du om någon förstå.
Och så länge det är jag som...
Dörren förblir öppen, okej?
Okej.
Att ha dig och att ha Meredith i sängen är två helt olika saker.
- Det får jag verkligen hoppas. - Måste jag bevisa det, eller?
- Vart ska du? - Jag känner mig inte helt övertygad än.
Hörru!
Får jag...?
Kör hårt.
- Hej. - Jo, jag...
Du sökte mig. Vad håller du på med här nere?
- Du bad mig ju vara diskret. - Du måste ta ner dem. Ge mig dem.
- Varför det? - Om hon ser dem, så dödar hon mig.
- Glöm att jag sa nåt! - Du sa att alla berörda visste.
Ja, alltså hon och jag. Hon vet inte att jag vet det här.
Hon får inte veta att jag tog dem.
Jag trodde att hon var farlig och vårdslös, men hon är bara döende.
Hon är ensam, smart, rolig och kåt... Hon förtjänar att få dö så som hon vill.
Jag kan hålla ett öga på henne. Hon har rätt till en värdig död...
Arizona, knip igen och lyssna på mig!
Jag kan nog avlägsna tumören. Jag tror att jag kan rädda livet på henne.
Dr Herman?
- Kan ni titta på bilden igen? - Snyggt jobbat. Väldigt observant.
Kan vi verkligen inte hjälpa barnet? Ni om någon måste ha en lösning.
Jag önskar att det fanns nån, men ingen som gagnar dig... eller dem.
Sådana här fall är oftast omöjliga. Barnet skulle få ett kort, plågsamt liv.
Jag beklagar. Så sött... Han sitter där som en liten Buddha.
Vad gällde det?
- Jag kan hämta barnen. - Kom du ihåg Zolas jacka?
- Hon kan inte vara utomhus utan jacka. - Hon har sin jacka.
- Du glömde den i går. - Jag kom ihåg den nu!
- Varför litar du inte på mig? - Men gud, det gör jag ju.
Varför bad du Richard om ett andra utlåtande?
- Skulle du ha gjort så mot dr Bailey? - Det var en kirurgkonsultation.
Det kvittar! Du litar inte på mig och vill bara bråka med mig.
Nej, men jag vägrar kompromissa...
Du har redan kompromissat och förminskat dig själv för min skull.
- Jag märker att du är sur och bitter. - Vet du varför jag är bitter mot dig?
Du har inte stöttat mitt beslut att stanna.
Jag sa att du och barnen är viktigare. Du försöker motbevisa mig hela tiden.
Jag har redan bevisat det. Du är olycklig här.
Jag gjorde det för din skull. Jag offrade allt för din skull!
Där har vi det: "allt". Du offrade allt. Var det ditt "allt"?
Och vart ska du nu, då?
Ingens minnesbild är felfri eller komplett.
Vi blandar ihop saker. Vi tappar greppet om tiden.
- Derek, gå inte så fort! - Nej, jag orkar inte kriga längre.
- Jag krigar inte, men du får inte... - Du ser mig som en hämmande tyrann.
Du hämmar dig själv, och jag blir lidande. Du borde ha åkt till D.C.!
- Vill du det? Erbjudandet gäller än. - Du vill det ju!
De erbjöd mig tjänsten i dag igen. Jag kan nappa här och nu.
Vi är på ett ställe...
- Derek. - Meredith.
...och sen på ett annat.
Du borde tacka ja.
Deborah? Dr Shepherd här. Vad trevligt att du tittade förbi idag!
Du kan väl hälsa presidenten att jag gärna tackar ja till tjänsten.
Javisst. Vi kan ta detaljerna då.
Det ser jag fram emot. Vi ses, då.
- Åk. - Det ska jag.
Jag menar allvar. Åk nu!
Allt känns som ett enda långt ögonblick.
Åk!
Vad innebär det, då?
- Richard! - Vad tar vi med oss?
- Vilka bitar kommer att plåga oss? - Jag var avundsjuk och sabbade det.
- Skada oss? - Richard!
Förgöra oss?
Inspirera oss?
Han är stilig, men han är inte solen. Det är du.
Som min mamma brukade säga: "Karusellen stannar aldrig."
"Man kan inte kliva av."